ДЕКАМЕРОН
По едноименното произведение на Джовани Бокачо
С участието на ФРАНКО ЧИТИ, НИНЕТО ДАВОЛИ
ЙОВАН ЙОВАНОВИЧ, ВИНЧЕНЦО АМАТО, АНДЖЕЛА ЛУЧИ, ДЖУЗЕПЕ ЗИГАЙНА
ГАБРИЕЛА ФРАНКЕЛ, ВИНЧЕНЦО КРИСТО, ДЖОРДЖО ЙОВИНЕ и др.
Музика ЕНИО МОРИКОНЕ
Оператор ТОНИНО ДЕЛИ КОЛИ
Сценарист и режисьор ПИЕР ПАОЛО ПАЗОЛИНИ
Не, недей...
Кого поздравихте?
Андреучо. Познавам го от дете. Пораснал е.
Познавах и баща му. Беше най-богатият в моя край.
Богаташ и големец. Сега живее близо до Рим.
Синът му Андреучо е дошъл в Неапол да купува коне.
Хайде, друже! Давам ти ги веднага.
Добър ден.
Добър ден... Здравейте.
Господине! – На мен ли говориш?
Моята благородна господарка иска да поговори с вас.
С огромно удоволствие. – Тогава елате с мен.
Очаква ви в дома си.
Върви, върви! – Хайде, елате с мен.
Там, вътре.
Андреучо, добре дошъл! – Както се казва: "добре заварила".
Андреучо, ела!
Да поседнем тук. Заповядай.
Сигурно се чудиш на моята покана,
на моята прегръдка и сълзи.
Ще се учудиш повече, щом разбереш, че сме брат и сестра.
Пиетро – твоят баща, докато живеел в Палермо,
се запознал с богата вдовица, която жертвала честта си от любов.
От тази любов съм се родила аз.
После баща ни се върнал в Рим.
Изоставил ни, забравил за нас.
Оставил ме, все едно съм дъщеря на прислужница.
Отраснах с майка си, благородна жена.
Още като бях малка тя ме сватоса за знатен господин – гвелф по верую.
Но тайните му връзки с крал Карло бяха разкрити от крал Федерико.
Прогони ни от Палермо точно преди да заема мястото си
сред най-знатните дами на острова.
За щастие крал Карло отчасти ни възнагради за страданията.
Даде ни земи, къщи, както и заплата на съпруга ми – твоя зет.
Така, благодарение на Бог, те срещнах и се запознахме...
Щастлив съм, че намерих сестра. Тук съм сам.
Какво да се прави. Всяко зло за добро!
Но татко... Не го смятах за такъв.
Е, когато човек е млад...
Разбирам го. Аз също дойдох тук за...
Така че, благодаря, сестро. – Сега ела. Нека празнуваме!
Заповядай, седни.
Наспи се добре, ще си тръгнеш утре сутрин.
Опасно е да бродиш нощем из Неапол.
Лека нощ, братко. До утре. – Лека нощ, сестро.
Оставям ти този слуга, ако ти потрябва нещо, братко.
Лека нощ.
Лека нощ и благодаря, сестро.
Момче, къде е...
Нужникът ли? Натам.
Помощ!
Помощ! Паднах в лайната!
Помощ!
Отворете! Сестро, отвори!
Кой тропа там долу?
Госпожо, аз съм Андреучо – братът на прекрасната сицилианка!
Драги, добре си се наквасил, иди да се наспиш!
Не съм чувала за никакъв Андреучо. Върви си!
Как може? Така ли се отнасят с роднините в Сицилия?
Поне ми хвърли дрехите и кесията с парите!
Човече, побърка ли се?
Проклетници такива!
Момче, как може да притесняваш хората в този час!
Махай се, че ще дойде мъжът ми и хубавичко ще те подреди!
Махай се! Изчезвай оттук, разбра ли?
Пръждосвай се веднага! Не може така да притесняваш людете!
Още ли си тук? Белята ли си търсиш? Сега ще викна сина си...
Какво искаш? Защо притесняваш сестра ми?
Какво искаш? Я се пръждосвай!
Махай се! Изчезвай де!
Да те няма!
Паднал е в лайната! Право там...
Такава смрад не съм усещал в живота си!
Лайна!
Кой си ти? – Аз ли? Андреучо.
Не съм тукашен. Не съм неаполитанец. Дойдох да купя два коня.
Запознах се с жена, представи се за моя сестра.
Покани ме да се нахраня в дома й.
После излязох по долни дрехи и паднах в нужника. А след това...
После онези са те обрали до шушка!
Да.
Близо е до ума!
Момче, благодари на Богородица, че си изгубил всичките си пари.
Какво? – Да. Животът е такъв.
И благодари на Бога, че си паднал в лайната. Благодари!
Благодари де! – Благодаря ти, Боже.
Благодари му още веднъж, че те е довел тук!
Ще те сполети късметът да спечелиш толкова пари,
колкото са звездите по небосвода.
Ние ще ти помогнем...
Приемеш ли да участваш в тъмни дела,
бъди уверен, че плодът на деянията
ще надвиши изгубеното от теб.
Съгласен ли си? – Да, съгласен.
Вчера почина архиепископът на Неапол.
Името му беше Минутоло.
Погребаха го там, вътре. – В най-богатите му одежди.
На ръката си носи рубин, струващ над 500 златни флорина.
По-смело, да отворим ковчега на мъртвеца.
Кой ще влезе? – Няма да съм аз!
Нито пък аз. Нека да влезе Андреучо. – Не мога. Страх ме е.
Не влезеш ли, кълна се в Богородица,
така ще те пребия, че няма да се надигнеш!
Влизай! Влизай де!
Влизай! Хайде...
Влизай вътре! – Хайде!
По дяволите, колко си грозен!
А къде е пръстенът? – Къде е?
Тук пръстени няма. – Къде е пръстенът?
Искам да го видя. Къде е?
Няма пръстени. – Сигурен ли си?
Сигурен съм, тук пръстени няма. – Така, а?
Върви по дяволите! – Върви по дяволите.
По-живо! Живо де...
Я се раздвижете! Хващайте се за работа...
Вдигнете го!
Няма да вляза, страх ме е. – И мен.
Страх ли ви е? Какви крадци сте вие?
Вътре има скъпоценен рубин. Църковен пазител съм, вярвайте ми.
От какво ви е страх? Да не ви изяде мъртвият ли?
Мъртъвците не хапят. Ще вляза аз.
"Имало едно време в Ломбардия –
там, дето кокошките говорят тоскански...
Известен манастир, славещ се с целомъдрие и благочестивост.
В него имало благородна девойка,
дарена с изключителна красота..."
Господари мои, ще ви го обясня на неаполитански.
Но какво се случило в този манастир?
Една монахиня, хубавка и закръглена, се влюбила в снажен младеж.
Щом паднела нощта, го пускала в своята килия.
Но една нощ завистливите монахини ги разкрили.
Видели ги да правят любов...
И какво направили? Отишли за игуменката.
А тя била в леглото със свещеника
и се изплашила, когато почукали на вратата.
Вместо да сложи покривалото за глава,
нахлузила попските гащи.
Отишли и затропали на вратата на прегрешилата.
Всички останали монахини били там,
а тя отворила вратата и казала на майката игуменка:
"Виждам и ти си се забавлявала, щом си с мъжки гащи забрадена."
Всички монахини се отдавали на плътски наслади...
Работата трябва да ни храни, не да мрем от нея.
Знаете ли женския манастир, горе в планината?
Работех там, бях на услугите на монахините.
Представа нямате какви неприятности си имах!
Една казваше да сторя едно, друга – точно обратното.
Трета ми даваше лопата, казваше да копая и аз копаех.
Такива хубави жени, че направо не знаех де да се дяна.
Вчера, като си тръгвах от манастира, клисарят ме помоли:
"Направи ми услуга, прати ми друг старец,
в манастира не можем да наемем млад мъж."
Знаете ли? Няма да изпратя никого!
Ни стар, ни млад. Там никой няма да издържи.
А и откъде да намеря друго старче като мен?
Прав е клисарят да не иска да вземе младок...
Там монахините са дяволски създания. – Добре си сторил, че си тръгнал.
Мъж не може да живее сред толкова жени.
Аз съм портиер на манастира. Какво искаш? Кой си?
Говори, не те разбирам. Какво искаш?
Говори де!
Ням ли си?
Гладен ли си?
Чакай малко.
Кой е този? – Достопочтена майко, ням бедняк е.
Не говори. Търси работа.
Да остане ли при нас като градинар? – Да.
Още повече, че е силен... но не и в главата.
Добре, да остане при нас.
Дай му чифт обувки и някоя стара дреха.
Грижи се за него и да се храни добре.
Кой е този? – Беден глухоням!
Ни чува, ни говори. – Мъж в манастира!
Богородице, мъж в манастира!
Глух е, но чува игуменката! – Ням е, но мърда с уста.
Похапваш, а? Супа от бедните монахини.
Сестро, обещаеш ли да пазиш тайна,
ще ти споделя своя мисъл, която често ме спохожда.
Може и на теб да ти допадне. – Кълна се, никому няма да кажа.
Всички жени, които идват тук, казват,
че няма по-сладко нещо на света от това, що правят жената и мъжа.
Ето защо от известно време съм си наумила
да изпитам с този ням това, за което говорят жените.
Няма защо да се боим от него. Виж какъв глупак е само.
Няма да каже нищо на никого.
Какво мислиш? – Майчице, какви ги говориш?
Дали сме обет за девственост пред Бога!
Всеки ден даваме обещания, а после не ги спазваме.
А ако забременеем? Какво ще правим?
Защо мислиш за бедата, преди да е дошла?
За всяка болка има лек. – Какво предлагаш?
Следобед е, в този час останалите спят.
Трябва само да го хванем за ръката
и да го заведем в колибата.
Докато едната е с него, другата ще пази.
Да, да! – Слез! Хайде, ела с нас!
Побързай! Ела.
Браво! Ела, размърдай се.
Браво!
Влез!
Ела, хайде... Качи се отгоре ми.
Хайде, качи се отгоре ми!
Ела!
Не виждаш ли? Не разбираш ли? Нека се любим!
Хайде, звяр такъв!
Браво... Ела долу.
Това е раят, сестро! Казвали са истината!
Хайде, пробвай и ти!
Кой да предположи! – Тихо, сестро! Ни дума никому.
Ти и аз, сестро. Само ние, всеки ден.
Да, така и ще направим! – Това е раят!
Какво да правим? – Да кажем на игуменката.
Какъв скандал! – Да, да побързаме.
Защо сме се разбързали? Първо да помислим!
Бива ли само две от нас да се наслаждават на туй,
що е за всички?! Какво мислите?
В името на Отца, и Сина, и Светия дух, амин.
Влез!
Стани! Ела с мен. Върви!
Ела тук. Подчини се!
Ела... Качи се върху ми. Не виждаш ли? Да не си сляп?
Хайде, ела. Легни върху мен, люби ме.
Хайде, покажи ми. Покажи ми де... Ела.
Чакай! Какво правиш?
Какво ти става, глупако?
Продължавай, още не си свършил! Ела тук! Искам още.
Един петел стига на 10 кокошки,
но 10 мъже едва успяват да задоволят една жена.
А аз задоволих девет! Затуй или ме изгонете,
или да се разберем по друг начин. – Какво? Мислех те за ням!
Преструвах се, за да получа работата.
Но каква работа! Отде да знам, че ще е толкоз трудна!
Чудо!
Какво казвате? – Чудо!
Да, чудо! Чудо!
Чудо!
Сестри мои, истинско чудо!
Чудо!
Чудо. Чудо!
Не се тревожи, ще се погрижа за всичко.
Ще намерим начин да останеш завинаги в манастира.
Ще задоволяваш всички, без да умреш от изтощение.
При това ще минаваш за светец. Чудо!
Господ дари със слово нашия градинар!
Чудо! Чудо, сестри мои!
Ела тук.
Любов моя...
Перонела! – Майчице!
Отвори, аз съм – Марино!
Джанело! Съпругът ми се върна. Край с мен!
Перонела!
Чух! Сега идвам!
Добре е залостила вратата, като излязох да работя.
Хвала на Бога, дарил ме е с добродетелна жена!
Побързай! Богородичке!
Идвам! Чух!
Бързо, слизай! Побързай!
Идвам, идвам!
Влизай в делвата, мъжът ми е безумно ревнив.
Ще ме убие! Стой вътре и не мърдай!
Ще проверя защо се е върнал тъй рано.
Дали не те е зърнал да влизаш? Богородичке! Ето ме!
Жалък рогоносец, тъкмо щях да свърша!
Стига си блъскал! Идвам, идвам де!
Защо се прибираш така рано? Ще те убия!
Ако не работиш, какво ще ядем?
Писна ми да кърпя дрипите, дето нося!
Избождам си очите по цял ден. Без нокти останах вече, виж!
Ех, мъжо...
Всички съседки се дивят колко съм работлива.
А ти се прибираш с празни ръце! Защо не си на работа?
О, нещастната аз!
Видя ли каква добра жена си имам?
Не се гневи, днес е празникът на Св. Галеон и не се работи.
Затова се прибрах у дома. Намерих купувач за делвата.
Радвай се, жено! Ще имаме пари за хляб цял месец!
Купува я за 5 денарии. Представяш ли си – 5 денарии!
Ето, затова ти се ядосвам!
Мъж си, срещаш хора, а си продал делвата за 5 денарии.
Аз съм жена, от къщи не излизам,
а я спазарих за 7 с човек, който, малко преди да се върнеш,
влезе вътре, за да огледа дали е здрава.
Съжалявам, братко! Жената за 7 я продала!
Ела и довърши сделката с клиента.
И да запалим свещ на Св. Галеон, който те изпрати вкъщи.
Къде си, добра жено? – Ето ме, идвам.
Видя ли каква хубава делва? – Довиждане, друже!
Искаше за 5 да я вземеш, а тя я продала за 7!
Ето ме, тук съм. Кажи, как я намираш?
Ти кой си? Къде е жената? Трябва да довършим сделката.
Говори с мен, съпруг съм й. – Струва ми се здрава,
но отвътре е много мръсна.
Има цял слой мръсотия, с вода няма да се отмие.
Заради тази дреболия ще се откажете от сделката!
Излезте, а мъжът ми ще влезе и ще я почисти.
Да, разбира се.
Ще я остържа. Ей сега.
Ето стъргалото.
Мъжо, смей се! Радвай се на добрата сделка!
Купувачът има право.
Наистина вони ужасно!
Стържи, мъжо, остържи я! Направи го както трябва!
По-нагоре!
По-надолу! Ето, ето... Така е добре.
Там все още е мръсно.
Не бързай, да не изпуснем изгодната сделка.
Любов моя!
Стържи силно, така ми харесва!
Мъж като теб не се намира лесно! Не се намира лесно!
Скъпи Чапелето, делата ти не вървят много добре.
Направи тук най-доброто, на което си способен.
Фалшифицира документите, които можеше да се фалшифицират.
Убиваше хора, изнасилваше жени,
хулеше Бога и всички светци...
И сега си, да речем, "подозрителен".
С други думи, време ти е да се покриеш за кратко.
Кажи ми, ако греша. – И така може да е.
Поради лични проблеми не мога да се заема с нещо важно.
Дал съм големи заеми на север, които трябва да си върна,
на хора, които са толкова зли,
че вероятно само ти можеш да ги убедиш...
С добро или с лошо.
Съгласен ли си? – Да, съгласен съм.
Ще ти дам препоръчителни писма до краля и бирниците.
Там ще бъдеш гост на двама братя, наши земляци.
Ще ти дам адреса. Те ще те посрещнат подобаващо.
Естествено от уважение към мен, не към теб.
Не се тревожи. Там никой не те познава.
Звучи ми добре.
Успех, Чапелето, и се върни със сухото!
Наздраве!
Добре сме се събрали!
Скъпи Чапелето, колко хора ще почерниш в този град!
Защо? – При своята репутация още питаш!
Горките длъжници!
Да не сте по-добри от мен? – Че как!
Кръвопийци, надигнали се от гроба!
Какви ги говориш? – Въшливци, лайнари!
Лихвари!
Преувеличаваш! – Шегувам се!
Шегуваш се, а?!
Аз съм от Неапол и вие сте от Неапол.
Подкрепяме се, всички сме братя. В добро и в зло.
Прав си.
Неаполе мой... Само този, който те изгуби, знае как те обича.
От сърце!
Друже!
Какво да правим? Не можем да го отпратим!
Не можем!
Хората ще кажат, че първо го приехме в дома си
с толкова почести и внимание...
А сега, като умира... Не можем да го отпратим!
Прав си, братко. Хората ще ни одумват.
Негодникът не пожела да се изповяда, нито да се причести.
Нивга не се е причестявал.
Ще свърши като куче в канавката!
Ако реши да се изповяда... Майко мила! Дори не ми се мисли!
Никой изповедник няма да опрости грехове като неговите.
И пак ще свърши като куче в канавката!
Приятели, елате насам!
Не искам заради мен да си имате неприятности.
Чух какво си говорехте за мен.
Прави сте, може и така да стане. Но няма.
Често в живота си съм съгрешавал пред Бога,
така че и да съгреша отново на смъртния одър – все тая.
Затова потърсете монах, най-благочестивия в града.
Нека да дойде да ме изповяда.
Оставете на мен, всичко ще се нареди.
Хора от манастира! В името на Бога, покажете се! Един човек умира!
Търсим най-благочестивия монах!
Храната беше чудесна. Нищо не липсваше.
Вино, шунка, кнедли. – Да, така е, отче.
Само Богородица знае колко леко бе на душата на горкия човек.
И тримата пеехме.
Лошият късмет ни следва! – Горкият Чапелето...
Какво ще стане с него?
Имай милост!
В името на Отца и Сина, и Светия дух, амин.
Изпадал ли си в скъперничество?
Не съдете за мен по това, че съм в къщата на лихвари.
Кучи син! – Дяволите да го вземат!
Баща ми ми остави добро наследство.
Раздадох го на бедните, както и плодовете на труда си.
С половината покривах нуждите си, а другата половина давах на бедните.
Кажи ми, ако искаш, прелюбодействал ли си?
Какъвто е мръсник! – Кажи, не се бой.
Девствен съм като новородено. Както майка ме е родила!
Бог да те благослови! А грехове като чревоугодник имаш ли?
Да, отче. Особено по време на пости.
Толкова исках да си хапна салатка... – Салатка ли?
Сине мой, тези грехове са безобидни и човешки.
Отче, имам още много грехове, за които не съм ви казал!
Какви са те? – Веднъж така се случи,
че се изплюх в храма Божий!
Синко, това е дреболия.
Ние, църковните служители, всеки ден го правим. А друго?
Остана грях, който нивга не съм изповядвал.
Толкова ме е срам! – Какво говориш?
Щом си спомня... се разплаквам.
Плача и сега, защото знам, че Бог няма да ми прости.
Няма грях на този свят, който Бог не би простил
при такова искрено и дълбоко разкаяние.
Но моят грях е прекалено голям.
Добър сте и ще ме заблудите, че Бог ще ми прости.
Признай го! Ще се помолим заедно.
Не мога. – Говори, синко.
Не мога, отче! – Синко, направи усилие.
Не!
В името Божие. – Не!
Да. – Не.
Добре. Ако обещаете да се молите за мен, ще ви кажа!
Знайте, че когато бях малък,
без да му мисля, напсувах майка си!
Моята майчица!
Този там умира... А прави всичко това за нас!
Тогава наистина е светец!
Нима мислиш, че греховете ти са така тежки?
Драги, да беше един от онези, разпнати на кръст,
така силно и дълбоко се разкайваш, че Той пак би ти простил.
Какво говорите, отче? Майчице скъпа и свята!
Ти, която ме носи девет месеца в утробата си...
Ден и нощ...
Девет месеца си ме носила...
В името на Отца, и Сина, и Светия дух, амин.
Макар някои да хулят християнската религия,
той остана непоколебим във вярата си.
А вие, нечестивци, ако се спънете най-случайно,
проклинате Бог, Богородица и всички в небесата!
А сега влезте, влезте да почетете този светец...
Там можем да се подслоним! – Спри!
Спри веднага! Да се скрием там!
Хайде! Хайде, побързай!
Давай, тичай! – Идвам, идвам де!
Майчице... Какъв потоп се изсипва само!
Майчице...
Моля, маестро. Заповядайте. – Здравей, Дженаро!
Дженаро, не се ли молеше за дъжд?
Молитвите ти са чути. – Господ никога не ми отказва.
Да те запозная с маестрото!
Всъщност не обича да го наричат така.
Той е изкусен художник от Северна Италия.
Най-добрият ученик на Джото!
Идва в Неапол, за да изпише и нашата църква.
За мен е голяма чест, маестро.
Имаш ли с какво да се предпазим от дъжда?
Трябва да сме в Неапол преди мръкване.
Имаш ли нещо? – Само стари дрипи.
Ако искате, вземете ги...
Благодаря ти.
Наметни ме!
Още се лее като из ведро. – Бог да бъде с вас.
Моите почитания. Лек път. – Довиждане! Благодаря.
Маестро, как мислиш, ако те види някой,
който не те познава – имам предвид в този вид...
Дали ще повярва, че си един от най-изкусните ни художници?
Това са представителите на ордена "Света Киара",
възложил ви работата, а това са монахини от манастира.
Заповядайте насам, моля.
Опитайте го, от Соренто е. Опитайте!
За твое здраве, Рикардо! – За ваше здраве!
Отиде на ваканция, колко цветя има във Франция,
Дона Катери, Дона Джозепи? И излизаш точно ти!
Не ме карай да умра от любов! – А Господ не иска ти да ме умориш.
Ще направя каквото кажеш.
Само думичка, и ще спасиш и моя, и своя живот.
Знаеш колко строго ме пазят.
Говорим за пръв път от толкова време!
Но искаш ли да спиш с мен, измисли как да стане.
Но така, че да не се срамувам. Кажи ми как, и ще го направя.
Катерина, любима, сещам се само за едно.
Иди да спиш на балкона над градината. Аз ще се кача.
Щом имаш смелостта да се изкатериш,
то аз ще намеря начин да прекарам нощта на балкона.
Каква жега... Майчице, каква горещина!
Мамо!
Мамо, миналата нощ не можах да спя.
Катерина, не е топло. По-скоро е хладно.
Спомнете си – на момичето му е по-горещо,
отколкото на старата жена! – Вярно е, дъще, но що да сторя?
Ако с татко сте съгласни, ще си сложа леглото на балкона
над градината и ще спя там.
На свеж въздух ще слушам песента на славея.
На хладно ще спя по-добре, отколкото в стаята ви.
Добре. Ще поговоря с баща ти. Да видим какво ще каже.
Катерина, събуди се...
Катерина, любов моя!
Целуни ме. Ще ми бъде първата! – После. Легни сега.
Рикардо, любов моя... – Да го направим пак!
Сега да поспим малко.
Я да видя как нашата Катерина е прекарала нощта със своя славей.
Джакомина, ставай бързо! Ела и виж дъщеря си.
Хванала си е славейче и го държи в ръка!
Как е възможно? – Ела с мен.
Какво говориш, съпруже? – Ела и ще видиш.
Ни дума! Хванала го е, нейно си е!
Рикардо е добро момче, от богат и знатен род.
Да се сродим с него, е добре. Прислугата вкъщи е въоръжена.
Ако му е скъп животът, ще трябва да се ожени за нея.
Без да се помайва. И ще държи славейчето си
в своя, а не в чужда клетка.
Събудете се, непрокопсаници! Браво, Рикардо! Браво, Катерина!
Да уредим проблема, преди да съм повикал хората си.
Господине, моля ви, простете ми!
Знам, заслужавам да умра за стореното.
Постъпете така, както смятате за справедливо.
Но умолявам ви, пощадете ме, не ме убивайте.
Не така трябваше да ми се отплатиш за обичта и доверието към теб.
Ти стори голям грях поради своята младост.
За да избегнем твоята смърт и моя позор,
който може да бъде отмит само с кръв,
вземи Катерина за своя законна съпруга.
Да, ще се оженя за нея! Как няма? Да, ще я взема!
А вие ще станете мой тъст, съпругата ви – моя тъща. Да!
Джакомина, дай ми пръстена.
Ето, Катерина. Вземам те за своя жена пред Бога.
Сега си легнете, че имате нужда от почивка,
няма защо да ставате.
Няма ли да дойде най-после?
Тези художници!
Извинете ме.
Извинете ме, братя. Извинете!
Момчета, на работа! Хайде!
Побързайте!
Хайде, момчета! По-бързо! Движение!
Остани още малко. – Елизабета, трябва да вървя.
Вече се съмна.
Остани, Лоренцо. – И на мен ми се иска.
Довиждане, Лоренцо. До утре.
Братя! Братя мои!
Събудете се! – Какво има?
Сестра ни Елизабета спи със слугата от Сицилия.
Със собствените си очи го видях да излиза полуоблечен от стаята й.
Не! Трябва да го убия! Пусни ме! Не!
Дявол да го вземе! – Спрете, стига толкова!
Какво правите? – Трябва да го убия!
Какво ще направиш? Да не си се побъркал?
Я по-кротко! Успокой се!
Успокой се де! Стига!
Сигурен ли си в думите си? – Вярвам на очите си!
Да се правим, че нищо не знаем.
Каквото и да сторим сега, ще се посрамим.
Всички ще научат за позора ни.
Ще изчакаме удобен момент и никой няма да узнае.
Ще се спасим от безчестието.
Добър ден, господа.
Как си, Лоренцо? – Стига си работил, друже.
Да подишаме чист въздух. – Нека се поразходим.
Сестро, днес ще си починем. Отиваме да се разходим.
Лоренцо, изпикай се с нас. Безплатно е!
Направете място на момчето! – Как не!
Да не мислеше, че не сме мъже?
Объркал си се. Разбра ли сега? – Какво говориш?
Мъже сме, да! – Не виждаш ли, че сме мъже?
Вижте как бяга Лоренцо!
Чакай, Лоренцо! Накъде тичаш?
Ето ни, Лоренцо! Ще те хванем!
Почакай! Ще успееш ли, Лоренцо? Ще успееш ли, или не?
Да поседнем. Да си починем тук.
Това е най-прохладното място в земите ни.
Седни, Лоренцо. Слугите и господарите са равни днес.
Ето, измий си очите! Освежи си устата!
Ела! – Ела. Какво чакаш?
Хайде!
Хайде, скочи. – Скочи де...
Лоренцо, скочи!
Какво правиш? Трябва да бягаш натам.
Бягай!
Защо?
По-живо, Лоренцо. Бягай в тази посока. Хайде!
Лоренцо, какво правиш?
Какво ти става?
Добър ден.
Братя мои, извинете, ако ви прекъсвам.
Какво искаш? – Лоренцо върна ли се вече?
Преди 3 дни ти казахме, че го изпратихме в Палермо.
Питаш ли пак, ще си получиш заслужения отговор.
Прибирай се вкъщи.
Можеш да излезеш, както винаги, само с наше разрешение.
Върви! Върви де!
Ако се наложи да ти повтаряме, тежко ти!
Непрестанно ме викаш и тъгуваш за дългото ми отсъствие.
Сълзите ти са жестоко обвинение.
Знай, че не мога да се върна.
Последния ден, когато ме видя, твоите братя ме убиха.
Убиха ме и ме закопаха ей там.
Не ме чакай и спри да ме зовеш.
Братя мои, отдавна не съм излизала от дома.
Ще позволите ли да се разходя с нашата прислужница?
Върви, забавлявай се.
Върви! Но скоро се върни.
И се усмихни! Така те харесваме.
Искам целия да те взема с мен, но не мога.
Босилекът от Солерно е най-красивият.
Ще го полеем с вода от рози и портокалов цвят.
Да вървим, побратиме Пиетро. Чака ни дълъг път. Хайде!
Дълъг път извървяхме заедно, побратиме Пиетро.
Обикаляме пазарищата, печелим насъщния.
Явно се приближаваме към дома ви, поне според описанията ви.
Да, най-сетне ще ви се отплатя за гостоприемството, дон Джани.
Благодаря, побратиме Пиетро.
Но къщата ми не е така хубава като вашата,
имам само една стая за мен, Джемата и магарето.
Но пък сигурно жена ви е хубава! – Благодаря!
Да, съпругата ми е млада и хубава, но...
Ще се съберем все някак, побратиме...
Да, с жена ми решихме, че ще отиде да спи
при Дзита Калабрезе – съседка, която я посреща с удоволствие.
А вие, дон Джани, ще спите на леглото с мен.
Пиетро, съпруже!
Богородичке!
Какво има?
Нещастие, Пиетро мой. Какво ще правим сега?
Дзита се омъжва. Сега у тях празнуват.
Днес ли трябваше да се омъжи тази?
Сега къде ще настаним свещеника?
Не мога да спя при Дзита. Там е глупакът, дето я взема.
Дон Джани, представям ви жена си. Джемата.
За мен е удоволствие. – Бог да ви благослови.
Не се тревожете за мен. Всичко е наред.
Защото, когато поискам,
превръщам със заклинание моята кобилка
в прекрасна девойка и си лягам с нея.
А като й се наситя, й връщам образа на кобила
и я ползвам за работа.
Затова никога не бих се разделил с нея.
Никога!
Я стига!
Да видим една целувка!
Благо е...
Пиетро! – Какво искаш?
Приятелят ти свещеника... – Какво?
Защо не те научи на заклинанието? – Защо?
Ще ме превърнеш в кобила. Ще пренасям стока заедно с магарето.
Каква ли кобила ще съм след заклинанието?
Ако съм покорна кобилка, ще печелим двойно.
Когато се прибираме у дома, ще ме превръщаш в жена.
Пиетро, какво ще кажеш?
Какво ще кажеш? – Да, да.
Дон Джани!
Какво? – Научете ни на заклинанието,
за да става тя на кобилка и после пак на жена.
Дон Джани! – Не мога.
Умолявам ви, за Бога!
Вижте колко сме бедни. Бъдете великодушен.
Вие сте така добър приятел. – Какво ще ви струва?
Вярваш ли, че ще стане? – Да, вярвам!
Да!
Щом искате, ще ви покажа как се прави утре рано сутринта,
веднага щом станем.
Но най-трудната част, както сами ще се убедите,
е да се закрепи опашката.
Да вървим! Побързай!
Не забравяйте, за други не бих сторил това,
което правя за вас.
Правя го, защото наистина го желаете.
Но ако искате чудото да сполучи,
трябва да вършите всичко, което ви наредя.
Побратиме Пиетро, гледай внимателно какво ще направя
и не забравяй това, което ще ти кажа.
Но най-важно е, ако не искаш да провалиш всичко,
каквото и да видиш или чуеш,
да не продумваш и дума.
Ще съм ням като риба.
Да...
Да се молим на Господ опашката да се закрепи здраво.
Стани, Джемата... Съблечи се гола.
Ама съвсем ли? – Да, гола.
Гола, както майка те е родила.
Стани, Джемата, съблечи се.
Долу! На четири крака, като кобила. Ти дръж лампата!
Да се превърне в красива глава на кобила.
Да се превърне в прекрасна конска грива.
Да станат стройни кобилски крака.
Да станат прекрасни кобилски хълбоци.
Да станат красиви гърди на кобила. Красиви гърди...
А това да стане на красива кобилска опашка!
Опашката не я ща!
Не я ща!
Побратиме Пиетро, какво стори?
Нали ти казах дума да не продумваш? – Опашката не я ща!
Като проговори, и всичко развали. Нищо не може да се направи.
Вече нищо.
Аз не мога.
Ето хубавите зеленчуци!
Най-хубавите в областта!
Хубави и свежи! Заповядайте насам...
На хубавите зеленчуци!
Тежко комуто умре в смъртен грях.
Който се разкае на прага на смъртта, ще се спаси.
Как ли изглежда мястото, където отиваме след смъртта си?
Меучо, никой не знае. – Адът, раят...
Как ли изглеждат? Как смяташ?
Пак ли тая тема? Да умра ли искаш?
Кой знае? Може пръв да съм аз. Всички сме в Божиите ръце.
Меучо. – Какво искаш?
Да си обещаем нещо! Който умре пръв,
ще се върне да разкаже на живия как е след смъртта.
Съгласен съм. – Заклеваш ли се?
Заклевам се. – И аз се заклевам.
Тинкочо, вкара ме в смъртен грях.
И ти мен.
Защото аз съм ти кум, ти си ми кумица.
А щом кумицата ми извършва смъртен грях с кума си,
то кумът извършва смъртен грях, като се люби с кумицата.
Богородице, смили се над нас!
Един грях в повече няма значение. Да го направим пак!
Пребледнял си като мъртвец. – Ти си полудял!
Ще видиш! Ако продължаваш така с кумицата си,
ще свършиш зле. Аз ти го казвам!
Да мислеше поне за здравето си! Не, ти си над това!
И на мен ми се спи с кумицата ми. И ако си поискам, ще ми пусне.
Но не го правя, защото мисля за спасението на душата си.
Искам да е чиста пред Бога, когато умра.
Кумице, толкова пъти повтарях на бедния Тинкочо!
Добре – веднъж, два, три пъти. Но не повече!
А той – нищо! Твърда глава, не ме послуша!
Един път, два... пет, шест, седем...
Осем, девет пъти на ден! Не спираше.
Горкият, сега е мъртъв!
Беше така хубав, така мил!
Меучо!
Кой е? – Тинкочо.
Обещах да ти разкажа как е след смъртта.
Добре дошъл, братко мой. Душа спасена ли си, или изгубена?
Изгубените неща не се намират. Ако бях изгубен, щях ли да съм тук?
Нямах това предвид. Исках да попитам само
дали си от прокълнатите души, които горят в ада.
Още не съм. Но за ужасните си грехове
съм наказан да страдам в страшни мъки.
Наказанията еднакви ли са за всички?
Не! Едни горят в пламъци, други са в кипяща вода,
някои се мъчат в лед, други в лайна.
Кажи, какво да направя за теб на този свят?
Да се отслужват литургии, моли се,
давай милостиня, това помага много на тези отвъд.
Не се тревожи, Тинкочо. Ще го направя.
Меучо, тръгвам. Скоро ще се съмне.
Сбогом, грижи се за себе си. – Почакай!
Може ли да попитам нещо? Какво е наказанието за кумицата ти?
Какво да ти кажа, Меучо?
Там имаше един, който знаеше всички мои грехове.
Мислех, че грехът ми с кумицата е най-страшният.
Стоях там и целият треперех от страх.
Онзи ме попита защо ме е страх толкова.
Отговорих му: "Извърших смъртен грях
със своята кумица.
Много, много пъти. Затова съм тук."
Тогава онзи ми се присмя: "Какъв глупак! Не се бой.
Кумиците тук не влизат в сметката!"
Не мога да стоя повече. Остани си със здраве.
Кумице!
Не е грях, кумице!
Не е грях...
Върви за виното!
Ето виното!
Нека всички се напием! Да пием!
Наздраве! За ваше здраве! – Наздраве!
Наздраве, маестро! – За здравето на маестрото,
нарисувал велика творба за града. – Наздраве. Благодаря, приятели.
Маестро, успех с по-нататъшните ви творби.
Виното развеселява като духа на Св. Антонио.
Виното игриво блика, блажен е този, който от него пика!
Защо да творим, когато е така красиво да мечтаем?
Превод и субтитри Надежда Иванова
Редактор и тайминг СИНЕАСТ ®