ЧОВЕКЪТ-АМФИБИЯ
По мотиви от романа на Александър Беляев
Сценарий АКИБА ГОЛБУРТ, АЛЕКСЕЙ КАПЛЕР, АЛЕКСАНДЪР КСЕНОФОНТОВ
Режисьори ГЕНАДИЙ КАЗАНСКИЙ и ВЛАДИМИР ЧЕБОТАРЬОВ
Оператор ЕДУАРД РОЗОВСКИ
Музика АНДРЕЙ ПЕТРОВ
В ролите
ВЛАДИМИР КОРЕНЕВ АНАСТАСИЯ ВЕРТИНСКАЯ
МИХАИЛ КАЗАКОВ
НИКОЛАЙ СИМОНОВ АНАТОЛИЙ СМИРАНИН
ВЛАДЛЕН ДАВИДОВ и др.
Събитията, които ще бъдат разказани,
започнали с появата край скалистия нос
на тайнствено и странно същество.
То приличало на човек покрит с люспи на риба
и огромни очи на жаба.
Рибарите го нарекли "Морския дявол".
Веднъж следите му били открити на брега на залива.
Местните жители твърдели, че през нощта
Морския дявол яхнал делфин, гръмко надувал рог.
Вестниците съобщили, че е потопил рибарското корабче "Лучия",
удавил две млади монахини
и погълнал гмуркащ се ловец на бисери.
Дон Педро! Новини за Морския дявол.
Детски приказки! – Дон Педро, няма дим без огън.
Глупости.
Дявола!
Морския дявол!
Какво има, мързеливци такива? Защо прекъснахте работа?
Дяволите да ви вземат! Връщайте се обратно!
Дявола! – Кого си видял?
Дявола, господарю. Видях го, кълна се.
Тогава иди и се запознай с него.
Нека се освежи. Привиждат му се разни глупости.
Е!
Балтазар. Колко ви дължа?
Шегувате ли се, дон Педро? Аз ви дължа маса пари.
Тогава защо дъщеря ви се прави на принцеса?
Никога не съм желал за Гутиере по-добър жених от вас.
А и заради това я придумах да ви погостува на шхуната,
за да можете да я ухажвате.
Да я ухажвам ли? Напоследък само с това се занимавам.
Дори не ме забелязвате, Гутиере.
Защо? Добре видях как изхвърлихте бедния Кристо зад борда.
Чуйте, Гутиере!
Така е, с другите често съм груб. Но с вас...
Обичам ви. Името ми, състоянието ми, всичко ще е ваше, Гутиере.
Не сте от тези, които дават нещо даром.
Добре се отплащате за отношението ми към вас.
Трябва и да ви се отплащам?
Не се правете на обидена. – Така ли?
Е, това е характер!
Тате, изпрати нещата ми на брега! – Как не те е срам!
Връщай се веднага!
Трябва да я върнем.
Акула!
Гутиере!
Помогнете! Нима не виждате?
Помогнете й. – Но там е Морския дявол.
Гадове!
Насам. Ето така.
Дъщеричката ми.
Направо чудо! С очите си видях акулата.
Всички я видяхме. – И аз я видях.
Разпорих я от опашката до устата.
Разбирам те, тате. Но не го обичам.
Какво бих могла да направя?
Дъще...
Какво ще стане с нас? Знаеш колко дългове имаме.
Помисли... поне за моите старини.
Да.
Как се чувства нашата скъпа гостенка?
Благодаря, дон Педро.
Иска да ви каже нещо много важно. – Така ли?
Ти му кажи, татко.
Е? – Спокойно.
Можете да обявите годежа.
Съгласна е.
За Гутиере! И за вас!
За нашето семейство!
Нищо де. Тя няма да съжалява. Знаете, че и сега не съм беден.
А скоро ще бъда приказно богат.
Знаете ли какво съм намислил?
Ще пратя по дяволите тия безделници
и ще наема само един ловец на бисери.
Познайте кого?
Морския дявол!
Бог да ви опази! До преди час не вярвахте в съществуването му.
Аз и сега не вярвам в никакви дяволи.
Просто... това е някаква измислена твар, която живее под водата.
Видях я отблизо, както вас сега.
Къде? – Къде ли? Не е важно къде.
Видях я.
Момиче, как се чувстваш?
Безпокоях се много за теб.
Дявола!
Морския дявол е там!
Там, долу, на котвата е! – Какво има? Къде е дяволът?
Хвърлете мрежата! По-бързо!
Господарю... Няма да ловим Морския дявол.
По-бързо! Мрежата!
Хайде! Действайте!
Хайде!
Може би ти се е сторило?
Как така, тате! Та той говореше с мен.
Бързо, безделници такива! Размърдайте се! Бързо!
Ще го хвана аз! Няма да пожаля пари.
Искате ли да станем съдружници?
Да, но аз нямам... – Не е толкова важно.
Ще ви дам. Нали вече сте ми почти тъст.
Да пипнем само тоя красавец и ще се разплатим.
Потайно, както винаги.
Заповядайте, г-н Олсен.
Моля, изчакайте тук.
Олсен! Отдавна не сте идвали. – Трудно достъпен сте.
Не и заради вас.
Напротив. Да вървят по дяволите тия замъци и тайни вратички.
Не се погребвайте жив!
Имам основание да се пазя от хората.
Преди 20 години банда невежи хора съсипаха лабораторията ми.
Дори стреляха по мен.
Надявам се, че не слагате знак на равенство
между тая банда и цялото човечество.
Нали все пак лекувате хората.
Аз съм учен. Това е мой дълг.
Скъпи приятелю, идвам два въпроса към вас.
Първо. Какво може да съобщи на вестника ни маститият д-р Салватор
за така наречения Морски дявол?
Няма дяволи. Нито в морето, нито на сушата.
Това е, което можете да отпечатате, ако се позовавате на мен.
А не може ли да е някакво неизвестно на науката животно?
Скъпи приятелю, сигурно сте изгладнели.
Да отидем да закусим.
Най-често са го виждали тук. Гмурнете се пак, Балтазар.
Хвърлете котвата. – Слушам.
Изглеждате като истински пират. – С такива ножове прадедите ми
разпорвали търбусите на тези, които дръзвали да ги обидят.
Е, и? – Видях...
Него ли? – Не, пещерата му.
Тя сигурно води някъде към сушата.
Кой живее там? – Бог.
Оставете шегите.
Не се шегувам. Там живее Бог.
На сакатите дава крака, а на слепите – очи.
Що за глупост. В залива е Дявола, над залива – Бог.
Там живее д-р Салватор. Прочутият д-р Салватор.
Доктор значи... Тогава е безсмислено да търсим там.
Но с тази пещера трябва сериозно да се заемем.
Преди дни прокурорът прочел мой фейлетон
и отново глобиха вестника ни.
А в касата няма никакви пари. Вече сме вестник на бедняците.
Не бихте ли могли да ни заемете 10 000?
Иначе вестникът ще бъде закрит.
Скъпи Олсен! Лично за вас – колкото искате.
Но на вестника нищо няма да дам.
Благодаря ви, но лично аз нямам никаква нужда.
Знаете моят принцип. Не се меся в политиката.
Значи според вас всичко да е така, както си е?
Не! На нещастните трябва да се помага.
Но ще им помогне не политикът, не вестникарят...
а ученият.
Така ли? – Да.
И точно вие? – Да. Именно аз!
Аз ще отведа бедните в щастлива и благодатна страна,
в която никой няма да ги притеснява.
И къде е тя? На небето?
На Луната? – Не.
В океана!
В океана.
Там, на дъното на океана, няма нито бедни, нито богати.
Там всички ще живеят свободно и щастливо.
Какво ще е това, република на удавените ли?
Не се присмивайте... Разкривам ви голяма тайна.
Представете си океана,
населен от хора, дишащи във водата, както рибите.
Скъпи приятелю, но това прилича на приказка.
Не, не е приказка.
Елате с мен.
Ихтиандър!
Морския дявол!
Недейте! Това е синът ми – Ихтиандър.
Първият гражданин на Подводната република.
Преоблечи се и се върни тук. – Добре, татко.
Когато беше малък, белите му дробове бяха неизлечимо болни.
За да го спася, му присадих хриле от млада акула.
Тази много рискована операция се оказа успешна.
И тогава у мен се зароди идеята за създаването на подводна република.
Салватор, прекланям се пред гениалните ви ръце.
Но идеята ви за подводна република е утопия.
В това подводно царство отново ще има бедни и богати.
Вече четох за това във вестника ви.
Добре. Да допуснем, че ще присадите хриле на всички желаещи.
Но хората са си хора. Те ще тъгуват за земята.
Прекратяваме разговора, драги Олсен.
Не се страхувай, това е приятелят ми Олсен.
Кажете, вие...
Не тъгувате ли за хора, за земята?
Днес узнахте повече от достатъчно.
И запомнете, Олсен. Никому нито дума!
Днес си ми донесъл не това, което те помолих.
А това за какво е?
Престани! Държиш се като малко момче.
И излишно привличаш вниманието на хората върху себе си.
А те не бива да знаят за тебе.
Във вестниците пишат какви ли не небивалици за теб.
Татко, вчера спасих една девойка.
Потъваше. – Тя видя ли те?
Струва ми се, че не. Беше безчувствена.
Беше много красива.
Но пък толкова тъжна...
Бих искал да видя как се усмихва.
Подреди записките си...
... и си лягай. – Татко, искам да спя в морето.
Не бива непрекъснато да си във водата.
Това отново може да засегне белите ти дробове.
Трябва да сме всички там – на дъното!
Там ще пием ние виното.
Там, под океана, трезви или пък пияни,
на всички ни ще бъде все едно.
Хей, моряк! Толкоз дълго плава,
че дори успях да те забравя.
Днес по морски дявол май си падам.
Него аз ще любя до забрава!
С котвата се снимам, стойте мирно вий!
Румба, румба, румба, ще играем ний!
На дявола ми морски бутилка ром ще му доставя.
На нея няма да й устои!
Олсен, Ихтиандър е в града.
Освен вас, никой друг не познава. Намерете го на всяка цена!
Добре.
На път опасен тръгва рибарят.
На жена си "сбогом" шепти.
Да отдъхне може би трябва,
на пясъчното дъно да заспи.
Хвърля поглед към брега рибаря.
Смугла жена му маха с ръце.
Ако назад рибаря не се върне,
покой морето ще му донесе.
По-добре да се потопи във тъма, в синя, прохладна мъгла,
а не да се мъчи на суровата, жестока и проклета земя.
Шуми наоколо вода, сменят се годишните времена,
чезнат тъмните градове в бяла мъгла.
Ридае на рибаря жената, паднала ничком на земята.
Не може рибарят да й обясни,
че не бива да плаче, че избрал е той пътя,
от пътищата най-добри.
Сирачета негови, простете му вий, след време вас същото чака ви.
Всичко може да се понесе.
Ако рибаря не се върне назад,
Покой морето ще му донесе...
Пийни си кафе.
Пийни де. Хайде, моля те!
Стой! Къде побягна?
Хасен! Не видя ли някъде тук младеж по-висок от мен,
с чуплива тъмна коса и сини очи?
А какви обувки носеше, господине?
Е, това не знам.
Какво правиш?
Пусни ме!
Помощ!
Вземай!
Да взема, който иска. Има много риба!
Вземете си риба! Вземайте!
Какво става тук? – Тоя луд раздаде всичката ми риба.
Защо се скъпи толкова? В океана има риба, колкото щеш.
Платете му я.
Имате ли пари?
Пари? – Да, пари.
Не знам. – Ама вие наистина ли сте луд?
Май имам. Това ще стигне ли?
Луд милионер!
В целия град няма вода по-вкусна от вашата.
Искате ли още? – Не, благодаря.
Май трябва да тръгвам. – Пак ли не вървят нещата?
Да, закриха ни. Знаете ли, само неприятности в последно време.
А и синът на един приятел е избягал. Целият град обходих.
Е...
Гутиере! Ще ми заемете ли колата си? Ще обиколя отново града.
Отдавна продадохме колата. Просто рядко се отбивате.
По-рано ви се струваше, че го правя прекалено често.
Недейте, Олсен.
Чуйте, Олсен! – Да?
Искам да помогна на вестника ви.
Подариха ми бисерна огърлица. Заложете я.
Благодаря. – Само че е в сейфа на баща ми.
Хайде утре да се срещнем на празника край Черните скали? Става ли?
Става.
С кого си шепнехте там? – С мой стар приятел.
Годеницата ми трябва да се държи по-внимателно.
Може би въжето трябва да е по-дебело.
Ще издържи. Нека само да попадне в него.
Гледайте да стане...
Заповядайте.
Здравей! – Здравейте.
Много странен град. И хората в него са такива едни странни. Нали?
Извинете, какво желаете? Кой сте вие?
Не ме познаваш, но аз вече съм те виждал.
Какво искате?
Почакай!
Дойдох да ти кажа, че те обичам.
А, значи любов от пръв поглед?
А нима има друга любов?
Още един стар приятел?
Скъпа, моля ви, идете при баща ви.
Пусни я! Не иска да тръгне с теб.
Нима не виждаш?
Вън оттук!
Домът негов ли е?
Тогава няма да си тръгна. – Не, ще си тръгнеш!
Да се махнем оттук.
Полиция! – Татко!
Махни се оттук!
Бягайте!
Дръжте го!
Всичко е заради теб. Ти си виновна за всички мои мъки.
Цяло чудо е, че се върна оттам цял и невредим.
Днес отново трябва да съм на брега.
Пак ли?
Разбери, ненапразно те крих от хората.
По-щастлив си от тях. Ти имаш морето, негов господар си.
Не желая да живея повече сред рибите.
Ще умра от тъга.
Защо направи от мен... нечовек?
Не говори така. Ти си човек!
Ако съм човек, тогава имам ли право да обичам?
Е, какво пък. Върви.
Само плувай в морето, това е по-безопасно за теб.
Благодаря, татко! Ще внимавам.
Помнете. Теглете по моя команда и не се разсейвайте!
Теглете! По-бързо! Дърпайте!
Нагоре! Още! Давай!
Нагоре!
Теглете! Бързо!
Хайде, по-бързо! По-бързо!
Стреляйте!
Не, недейте!
Дявол да ви вземе!
Казах ви, няколко пъти ви казах, че въжето трябва да е по-дебело.
Достатъчно! Сам ще го хвана. – Дон Педро...
Какво "дон Педро"? Да се разплатим! Колко ми дължите?
Дон Педро, та нали аз съм ви почти тъст.
Заради тая сватба ме водите за носа.
Сватбата ще бъде в събота. Кълна се!
Тате, излизам.
Почакай!
Казах на дон Педро, че сватбата ще бъде в събота.
Татко, тя може изобщо да не се състои.
Дадохме дума. Знаеш, че сме му задължени.
Никога няма да го забравя. Но... – Бъди разумна, дъще!
Нека продадем огърлицата, за да имаш подобаваща зестра.
Огърлицата ли?
Няма я вече, татко.
Няма ли го още твоят приятел?
Колко се радвам, че тогава не ви хванаха!
Преди ми беше добре единствено в морето.
А сега ми е добре единствено с теб.
Така говорите, сякаш отдавна сме познати.
А аз даже не знам как се казвате.
Казвам се Ихтиандър. – А аз – Гутиере.
Гутиере! Да потанцуваме, а? – Не.
Защо не?
Какво направи?!
В чантичката имаше бисери! Огърлицата ми!
Бисери?
Огърлицата й падна във водата.
Чужденецът пръв се хвърли във водата. – А Санчес след него.
Тук е много дълбоко! – Санчес ще я извади.
Колко човека вече скочиха? – Гледай, още един скочи.
Не може! Дълбоко е!
Санчес, къде е момчето, което скочи първи?
Потърси го около теб. – Вижте! Ето го и него!
Стори ми се, че цяла вечност бяхте под водата.
Благодаря.
Благодаря. Моряк ли сте?
Не трябва да казвам кой съм. Не се обиждай.
Пак чудеса.
Гутиере!
Ей сега!
Да вървим! – Аз няма да дойда.
Защо? – Той те обича.
Кой ви го е казал? – Видях как те гледаше.
Ще дойда утре, когато ще бъдеш сама.
С кого си приказвахте, а? – С много добър човек.
Така ли? Откъде се взе той? – Като че ли падна от небето.
За мен никога не сте говорили така.
Да.
Иха! Ще ахнат в заложната къща!
След месец ще ми я върна обратно. Благодаря, Гутиере.
През цялото време ми се струва, че някъде съм ви виждала.
Или може да е било на сън.
Но откакто ви познавам, като че ли започнах да се страхувам от морето.
Не бива да се страхуваме от морето, то е добро.
Когато горе има буря, на морското дъно цари покой и тишина.
Ихтиандър!
Ето, погледни.
Господи, колко са красиви. – Вземи ги, за теб са.
За мен ли?
Вземете ги, иначе ще се скараме.
Защо? Вземи ги, за теб са.
Не мога да ги взема.
Вземи ги.
Не.
Чуйте, Ихтиандър!
Защо хвърлихте перлите в морето?
Исках да ти отдам живота си, а ти не прие нещо толкова нищожно.
Това означава, че не вярваш в любовта ми.
Самата ти не ме обичаш.
Чуй. В събота е сватбата ми.
Но тя няма да се състои, защото ти се появи.
Разбираш ли?
След мен! По-бързо! – Ето го!
По-бързо!
Покажи си ръцете.
Ето така. – Защо?
Затова, че едва не ме уби. – Къде е огърлицата, казвай?!
Той не е виновен! Огърлицата не е в него!
Да тръгваме.
Свърши се. – Няма да изплува.
Ще живеем извън града, във вилата ми.
Чудесно. Когато остарея ще се въргалям в тревата.
Ваша работа, но не и по тревата на моята вила.
Да, и още нещо. Ето ви чек...
Гутиере, как се решихте на тази стъпка?
Вече ми е все едно. Татко изплати дълговете си.
Купете нова мрежа,
поставете я пред входа на пещерата и дежурете неотлъчно.
Всичко хубаво!
Новата господарка на вила "Долорес".
Трябва да я видя.
Много бързо забрави за това.
И все пак трябва да я видя.
Пак ли си тук?
Тя се заключи. – Разбий вратата.
Бъди мъж! Какво се церемониш с нея?
Обичам я.
Но спиш като куче пред вратата й.
Боклук!
Гутиере!
Гутиере, чуй ме! В края на краищата това е смешно.
Какво има?
Какво? Хвана ли Морския дявол? – Не.
Не? Тогава защо си тук? Кой дежури на мрежата?
Мрежата? Няма такава.
А къде са парите? – И парите ги няма.
Пропи ли ги? – Искам да видя дъщеря си.
Държиш я под ключ?
Педро, ти ме обиди.
Бог ще ни съди. Но аз мечтаех да видя Гутиере богата и щастлива.
Няма да позволя да я измъчваш. – Не аз, тя ме измъчва.
Махай се оттук!
Изведете го зад оградата и повече не го пускайте тук!
Пусни ме!
Гутиере, спиш ли?
Не бой се! Аз съм.
Боже мой! Мислех, че си се удавил.
Педро, вратата за теб е заключена,
но за други прозорецът й е отворен. – Какво?
Толкова тъгувах. Помислих, че си се удавил.
Не съм. Просто мога да живея под водата.
Хората ме нарекоха "Морския дявол".
Но аз съм човек. Баща ми е д-р Салватор.
Прости ми, че не ти разкрих по-рано тайната си.
Колко съм щастлива, че си жив! – Защо се омъжи за него?
Беше ми все едно. Дон Педро ме спаси от акулата.
Аз те спасих тогава. – Ти?
И си мълчал? Какво направи?!
Още не е късно.
Сега на никого няма да те дам. Да бягаме!
Купете вестник? Прочетете го! – Момче, искам вестник!
Последни новини!
Момче! Ела тук!
Занеси това в редакцията на Олсен. Тичай!
Какво пък, иди се изкъпи. Донеси и бисерни миди.
Нямам намерение дълго да те държа тук.
Разбери, пропилях сума пари за тези мрежи и капани.
Кой ще ми върне разходите? Само няколко перли, и си свободен.
Наистина ли ще ме пуснеш? – Имаш честната ми дума!
Негодници!
Цяло състояние за 40 минути!
Браво! Хайде обратно във водата. – Но ти ми обеща.
Та аз щях да те удуша с тия ръце, ако не ми беше нужен!
Марш във водата, жабата такава!
Правете каквото искате. Повече не влизам във водата!
А това пробвал ли си го? – Бийте го, докато поумнее.
Подводница! Движи се към нас.
Кого ли носи насам?
Боцман, завържи тая жаба към котвата и право на дъното!
Негодник! Пуснете го!
Носите ли оръжие?
А това какво е?
Харпун, който стреля с тризъбец на 100 метра.
Слаба работа.
Хей, капитане! При вас на шхуната е синът на д-р Салватор.
Веднага го пуснете!
Тук няма такъв! Изчезвайте! Броя до три!
Това е автоматично оръдие.
Първият снаряд ще разбие коритото ви на трески!
Хвърлете пистолетите!
Чета до две!
Едно!
Две!
Пуснете лодката!
Моят син е на шхуната ви.
Вече ви казах. Тук няма външни хора. Честна дума.
Тук е! Завързаха го за котвата! Нека вдигнат котвата!
Заповядайте да вдигнат котвата или ще стреляме!
Ти, на лебедката! Вдигни котвата.
Това ли е момичето? – Да, татко.
Татко, няма да тръгна без нея!
Отключете каютата!
Нея няма да я отведете. Тя е моя съпруга.
Сега нищо не може да се направи. Законът е против нас. Да тръгваме.
Ето ви нещо за спомен!
МЕДУЗА
Повече не можем да останем тук. С Ихтиандър си отиваме.
Къде? – В южните морета.
Налага се всичко да почнем... отначало.
Да се създаде подводна република не е така просто, приятелю.
Планът ми се провали случайно.
От подлеци като Зурита никой не е застрахован. Никой!
Ако не беше Зурита, щеше да е друг, трети...
Страшно е да си помислиш, че вашите гениални ръце няма да са от полза?
Мисля, че всичко ще бъде наред.
Докторе! Полиция!
Бягай! На мен нищо не могат да ми сторят.
Д-р Салватор, арестуван сте.
Вие ли сте Ихтиандър?
И вие сте арестуван.
Кого хванахте? – Салватор и сина му.
Къде го виждате тоя син? Това е репортерът Олсен.
Защо не ми казахте? – Все едно, нямаше да ми повярвате.
Толкова приличам на д-р Салватор.
Замълчете! И вашият ред ще дойде.
Благодаря. Отбележете само, че никак не бързам.
Е, вече няма да ми избягаш, красавецо!
Д-р Салватор е зад решетките!
Морския дявол е арестуван!
Пиратско нападение над шхуната "Медуза"!
Педро Зурита обвинява!
Господин докторе.
Не ме ли помните, г-н докторе? – Не.
Но аз винаги ще ви помня. Спасихте от смърт моя син.
А, да...
И какво? – Карлос, докторът има посетител.
Г-н доктор, крайно ми е неприятно да ви видя тук.
Но ако позволите... – Какво желаете?
Искам да ви върна свободата, лабораторията, парите и слава.
Вие? – Да, аз.
Ще ви освободя оттук, а вие...
Вие създайте стотици, хиляди такива като Ихтиандър.
Замислете се, докторе. Ще завоюваме океаните.
Ще бъдем най-богатите хора на земята. Вие и аз!
Вън! – По-спокойно!
Не забравяйте, от думата ми зависи вашият живот и този на сина ви.
И двамата ще изгниете в затвора!
Негодник!
Напразно се горещите, докторе. Помислете. Нямате друг изход.
Не се бойте, докторе. Ще ви помогна да избягате.
Казахте, че съм спасил сина ви.
Сега вие спасете моя син.
Как така... А вие? Двама ви не мога да изведа оттук.
Аз съм стар, все едно ми е къде ще умра.
Както желаете.
Имате ли верни приятели в града?
Имам.
Кой е там? – Аз съм.
Иди си, татко. Чакай ме у дома. Дон Педро още не е заспал.
Отвори! Имам писмо от Олсен.
Какво стана, татко?
"Утре изпращам Ихтиандър в Австралия.
Искате ли да заминете с него? Олсен."
Значи ще бяга в Австралия заедно с жена ми?
Полиция! – Но колене ви моля, дон Педро...
Полиция!
Ало! Кой се обажда в полицията?
Отговорете! Кой вика полицията?
Полиция, елате във вила "Долорес".
Убих човек.
Гутиере! Отвори бързо.
Бягай бързо при Олсен.
А ти, тате? Какво ще стане с теб?
Тук все още имат нужда от мен.
Вратата.
Сградата на затвора.
Ще минем ето така.
Ето тук трябва да бъде колата.
Ясно!
Точно в девет, г-н Олсен.
Да сверим часовниците си.
Г-н докторе, сега ще го изведа. Можете да се сбогувате.
Излезте!
Татко!
През цялото време ли те държаха във вода?
Да. – Негодници! Погубили са те!
Прости ми.
Желаех да те направя най-щастливия човек сред хората.
А те направих най-нещастния.
Прости ми... и сбогом.
А ти?
Сбогом! – Време е, хайде.
Пропуск!
Премини!
Хей, приятел. Не затваряй вратата. Разтоварвам и се връщам обратно.
Каква е тази кола? Не съм издавал пропуск.
Ето.
Бягайте към колата, там ви чакат.
Не губете време, бягайте.
Фалшив е. Тревога!
Олсен... – Какво?
Умирам... – Ранен ли си? Какво ти има?
Задъхвам се. Не мога да живея без вода.
Май се измъкнахме.
Какво му е?
Какво му има? Кажете ми! Мъртъв ли е?
Жив е! Но случилото се с него и ужасно.
Не може да диша с дробовете си. Затворът го е погубил.
Може да живее единствено във вода.
Е, това е всичко.
Забраняваха ми да те обичам, но аз те обичах.
Разделяха ни, но аз те намирах отново.
Колко странно. Днес никой не може да ни попречи,
а аз се сбогувам с теб завинаги.
Винаги ще тъгувам за земята.
На земята никога няма да те забравят.
Ти ще бъдеш щастлива.
Искам да бъдеш щастлива.
Трябва да побързаме.
Ихтиандър, обещавам ви, че ще сторя всичко, за да освободя баща ви.
Благодаря.
Сбогом!
Превод, субтитри и тайминг СИНЕАСТ ®