Сигурно се питате защо ви събрах тук.
Все пак скоро имаше пиршество.
Откога стария Уолдър вдига два пира за две седмици?
Каква полза да си лорд на Речните земи,
ако не можеш да пируваш със семейството си? Тъй мисля аз.
Събрах тук всеки Фрей, който струва пукната пара,
за да ви изложа плановете си за този велик дом,
след като зимата вече е на прага ни.
Но първо, наздравица!
Няма да ви поя с конска пикоч от Дорн. Това е арборско злато!
Истинско вино за истински герои.
Станете като един!
Не ти. Няма да хабя доброто вино за проклета жена.
Може да не съм най-приветливият сред людете, признавам.
Но се гордея с вас. Вие сте семейството ми.
Мъжете, които ми помогнаха да избия Старките на Червената сватба.
Да, ликувайте.
Всички сте смелчаци.
Намушкахте бременна жена и рожбата й.
Прерязахте гърлото на една майка.
Изклахте гостите си, след като ги поканихте в дома си.
Но не избихте всички Старки.
Не. Там ви беше грешката.
Трябваше да изтръгнете дървото из корен.
Докато има и един жив вълк, овците няма да са в безопасност.
Когато те питат какво е станало тук,
кажи им, че Северът помни.
Кажи им, че зимата дойде за дома Фрей.
ИГРА НА ТРОНОВЕ Драконов камък
Диваци ли сте?
Аз съм Мийра Рийд, дъщеря на Хауланд Рийд.
Това е Брандън Старк, син на Нед Старк.
Откъде да знам, че е истина?
Беше при Юмрука на Първите. Беше в Хардхоум.
Виждал си армията на мъртвите и Краля на нощта.
Той иде за нас. За всички ни.
Добре. Вървете. Да ги внесем вътре.
Нека всеки майстер от Севера
потърси в архивите си всяко споменаване на драконово стъкло.
То убива белите бродници. Сега е по-ценно за нас от злато.
Трябва да го изкопаем от недрата на земята и да ковем оръжия от него.
Всеки на възраст между 10 и 60 лета
ще се упражнява всеки ден с копие, пика, лък и стрели.
Време е да научим синовете на лятото как се води бран.
Не само синовете.
Няма да опазим Севера, ако се бие половината население.
Очаквате да сложа копие в ръцете на внучката си?
Не смятам да плета край огнището, докато мъжете се сражават.
Може да съм малка, лорд Гловър, може да съм момиче,
но съм севернячка до мозъка на костите, също като вас.
Така е, милейди, никой не се съмнява.
Не ми е нужно позволението ви, за да браня Севера.
Ще обучим всеки мъж, жена, момче и момиче на Мечия остров.
Да бъде!
Докато се готвим за атака, трябва да укрепим отбраната си.
Между нас и армията на мъртвите стои само Валът,
а на Вала няма достатъчно мъже от столетия.
Не към крал на свободния народ.
Но ако искаме да преживеем зимата заедно...
Пращаш ни да отбраняваме замъците.
За последно видяхме Краля на нощта в Хардхоум.
Най-близкият замък е Източен страж край морето.
Значи отиваме там. Изглежда сега ние сме Нощен страж.
Ако преминат Вала,
първите замъци по пътя им са Последно огнище и Кархолд.
Ъмбърите и Карстарките предадоха Севера.
Законът повелява да изравним замъците им със земята.
Замъците не са ни сторили зло.
Нуждаем се от всяка крепост по пътя на войната.
Да пратим нови родове в Последно огнище и Кархолд.
Верни хора, които ни подкрепиха срещу Рамзи.
Ъмбърите и Карстарките се бият редом със Старките от векове.
Опазиха вярата поколение след поколение.
Но сега я оскверниха.
Няма да отнема на цели родове домовете на предците им
заради злодеянията на безразсъдните им синове.
Значи няма наказание за измяната, нито награда за верността?
Наказанието за измяна е смърт.
Малкият Джон Ъмбър умря на бойното поле.
Харалд Карстарк умря на бойното поле.
Издъхнаха, докато се сражаваха за Рамзи.
Дай замъците на онези, които се сражаваха за теб.
Когато бях лорд-командир на Нощен страж,
екзекутирах мъжете, които ме предадоха.
Екзекутирах онези, които се опълчиха на заповедта ми.
Баща ми казваше:
"Онзи, който произнася присъдата, трябва да замахне с меча".
Цял живот се старая да следвам този завет.
Няма да накажа сина за греховете на бащата
и няма да отнема дом
от рода, комуто е принадлежал столетия наред.
Това е решението ми и то е окончателно.
Нед Ъмбър.
Алис Карстарк.
От векове родовете ни се бият рамо до рамо на бойното поле.
Призовавам ви отново да се закълнете във вярност на дома Старк,
да бъдете наши знаменосци и да се притечете на помощ, щом ви призовем.
Станете.
Вчерашните войни са без значение.
Северът трябва да остане сплотен до последния жив човек.
Ще останете ли до мен, Нед и Алис? Сега и завинаги?
Сега и завинаги!
Сестра си ми, но сега аз съм кралят. - Ще носиш ли корона?
Подкопаваш властта ми, като подлагаш на съмнение решенията ми.
Значи не може да се съмнявам? - Разбира се, че може...
Джофри не позволяваше на никого да се съмнява във властта му.
Мислиш ли, че беше добър крал?
Аз като Джофри ли съм?
Не познавам човек, който тъй малко да прилича на него.
Благодаря ти.
Бива те в това. - В кое?
Да бъдеш владетел.
Не. - Напротив!
Уважават те, очевидно е. Но трябва да...
Защо се смееш? - Помниш ли какво казваше татко?
Всичко преди думата "но" струва колкото конска фъшкия.
Не го е казвал на мен. - Не.
Никога не използваше груб език пред момичетата.
Защото се опитваше да ни предпази.
Не искаше да видим колко покварен е светът.
Но татко не можа да ме предпази и ти също не можеш. Не се опитвай.
Ще спра да те закрилям, когато ти престанеш да ме излагаш.
Не се опитвам да те изложа!
Трябва да си по-умен от татко. Трябва да си по-умен от Роб.
Обичам ги, липсват ми, но допуснаха глупави грешки
и това им костваше главите.
Какво значи да бъда по-умен? Да слушам теб?
Толкова ли е ужасно?
Гарван от Кралски чертог, Ваше величество.
"Церсей от дома Ланистър, първата с това име,
кралица на андалите и Първите, владетелка на Седемте кралства..."
Какво иска?
Да дойда в Кралски чертог,
да подвия коляно, или ще ме сполети съдбата на всеки изменник.
Бе толкова погълнат от врага на север, че забрави за онзи от юг.
Погълнат съм от Краля на нощта, защото съм го виждал.
Повярвай ми, щеше да обсеби и твоите мисли, ако го беше зърнала.
Дели ни стена от Краля на нощта. Между нас и Церсей не стои нищо.
Има хиляди левги между нас и Церсей. И зимата е тук.
Ланистърите са южняшка войска. Не са стигали толкова далеч на север.
Ти си пълководецът, но аз я познавам.
Ако си й враг, няма да спре, докато не те унищожи.
Гибел застига всеки, който се изпречи на пътя й.
Говориш така, сякаш й се възхищаваш.
Научих много от нея.
Какво е това?
Чакаме го цял живот.
Татко ни подготви за него, дори да не го е съзнавал.
Знаеше го.
Накара ме да науча имената на всеки проклет град, езеро, гора и планина.
Вече е наше. Трябва само да се осмелим.
Мълчалив си, откакто се прибра. Гневиш ли ми се?
Не съм гневен.
Боиш ли се от мен? - Трябва ли?
Денерис Таргариен е избрала Тирион за своя Ръка.
Сега прекосява Тясното море
с надеждата да си върне бащиния трон.
Малкото ни братче - което толкова обичаш, което освободи,
което уби баща ни и първородния ни син,
е дясна ръка на враговете ни и им шепне наставления.
Сега е някъде там, начело на цяла армада.
Къде ще хвърлят котва? - При Драконов камък.
Там пристанищата са дълбоководни за корабите им.
Станис остави замъка празен, а тя е родена там.
Врагове от изток.
Враговете от юг са Елария Пясък и кръвожадните й изчадия.
Врагът от запад е старата проклетница Олена. Изменница.
И враговете от север.
Провъзгласили са копелето на Нед Старк за "крал на Севера".
И онази убийца и никаквица Санса е с него.
Враговете са навсякъде. Обградени сме от предатели.
Ти водиш армията. Какво ще предприемем?
Зимата е тук. Няма да спечелим война,
ако не можем да храним мъжете и конете им.
Тирелите държат зърното и добитъка.
Знаменосците на Тирел ще застанат ли зад орда дотраки
и Неопетнените роби?
Ако вярват, че Денерис ще спечели. Никой не се бие, за да загуби.
А всичко сочи нас като губещата страна.
Аз съм кралица на Седемте кралства. - Три кралства. Най-много.
Не знам дали разбираш каква опасност ни грози.
Разбирам, че се борим за оцеляване. Няма да има пощада за губещите.
Но победителят ще сложи началото на хилядолетна династия.
Династия за кого? Децата ни са мъртви.
Ние сме последните от рода. - Тогава династия за нас.
Не споменаваш Томен.
Какво да кажа? - Момченцето ни отне живота си.
Предаде ме. Предаде и двама ни.
Нима трябва да пропилеем дните си в оплакване на мъртвите?
Майка, татко, децата ни? Обичах ги, знаеш.
Но те са пепел, а ние сме от плът и кръв.
Ние сме последните Ланистъри. Последните, които имат значение.
Дори Ланистърите не могат да оцелеят без съюзници. Къде са нашите?
Видя какво застигна Уолдър Фрей и рода му.
Чух. Как можехме да вярваме на такъв човек?
Не можехме. Беше страхлив несретник, но Фрей ни подкрепяха.
Сега са мъртви и убиецът им не е наш приятел.
Нуждаем се от съюзници. По-силни съюзници.
Няма да спечелим войната сами.
Да не мислиш, че за 40 години не научих нищо от баща ни?
Грейджоите ли? Поканила си ги в Кралски чертог?!
Не всички. - Оттук ми се струва, че са всички.
Поканих Юрон Грейджой - новия крал на Железните острови.
Сам го каза. Нуждаем се от по-силни съюзници. Ето ги.
Кое ги прави по-силни? С какво са по-различни от Фрей?
И те избиват приятелите си, когато се появи изгоден случай.
Всички го правим. Но за разлика от Фрей, те имат кораби.
И умеят да убиват. - Нищо не умеят.
Познавам железнородените. Те са огорчени и жалки същества.
Умеят само да плячкосват, защото нищо не отглеждат.
Юрон Грейджой не е дошъл за това.
Тогава защо е дошъл? - За кралица.
Щом ме избраха за владетел, те се обърнаха срещу мен.
Срещу собствения си чичо. Откраднаха най-бързите ми кораби.
Прекосиха с тях целия свят, за да ги подарят на Драконовата кралица
и тя да доплава с войските си на прага ви.
Това е нищо в сравнение с измяната
на вашия родственик, ако слуховете са верни,
и все пак ме измъчва.
Ще ми олекне малко, ако ги убия.
И след като коварните ни родственици се сражават за една и съща страна,
реших, че ние - законните монарси, може заедно да ги избием.
Но вие не сте законен монарх, нали?
Грейджоите се разбунтуваха срещу трона, за да получат това право.
Ако не ме лъже паметта, претърпяхте разгром. Всъщност...
Не бяхте ли вие този, който разпали бунта?
Дойдохте в Скалата на Кастърли и опожарихте флотата на Ланистър.
Хванахте ни неподготвени. Много ловък ход от ваша страна.
Разбира се, това не ни попречи да стигнем до островите. Бях там.
Много добре си спомням. Видях ви. Бях чувал легендите.
Че сте най-смелият воин, неудържим в двубой.
Честно казано, не вярвах.
Но признавам, че когато препуснахте по моста
и започнахте да сеете смърт с меча си...
Беше величествено. Като танц.
Посякох хора от вашата кръв.
Без друго станахме много.
Беше наслада да ви гледам. - И аз убивах Грейджои с наслада.
Какъв късмет за мен.
Ако не бяхте ни сразили, нямаше да замина в изгнание.
И сега нямаше да бъда най-великият капитан на 14-те морета.
Макар и не най-смиреният. - Вие не сте смирена.
Властвате над велика страна и не ви е грижа за Железните острови.
Те са купчина скали, покрити с птичи курешки.
Пълни са с отблъскващи хора.
Желязната флота обаче е съвсем друго нещо.
Тя е най-великата армада, която е виждал Вестерос.
С Желязната флота ще притежавате моретата.
Ще сразите нашествениците от изток
и самозванците от север и юг.
Какво искате в замяна?
Когато бях малко момче,
мечтаех да се оженя за най-красивата жена на света, когато порасна.
И ето ме тук. Имам хиляда кораба и две здрави ръце.
Отхвърлям предложението ви.
Защо? - Не може да ви се има вяра.
Вие предавате съюзниците си
и им забивате нож в гърба при първа възможност.
Убихте собствения си брат. - Трябва да опитате. Опияняващо е.
Не очаквам да ми се доверите веднага.
Нуждаете се от доказателство за почтените ми намерения.
От опит знам, че най-прекият път до сърцето на една жена, са даровете.
Безценните дарове.
Няма да се върна в Кралски чертог, докато не се сдобия с такъв.
Майстер Уейланд.
Дроб на пияница, без съмнение. Претегли го.
Триумф на мимолетните наслади. Проклятието човешко.
Архимайстер, питах се...
Колко тежи? - 147.
Питах се дали сте обмислили предложението ми.
Не помня предложението ти.
Попитах ви дали след всичко, което видях на север,
ще получа достъп до забранената част на библиотеката.
Тя е само за майстери. Ти майстер ли си?
Не.
Значи предложението не струва, нали?
При цялото ми уважение, архимайстер, аз ги видях.
Армията на мъртвите. Белите бродници.
Пратиха ме тук, за да се науча как да ги победим.
Всички в Цитаделата, или поне тези, които говорят с мен,
се съмняват, че бродниците въобще съществуват.
В Цитаделата се съмняват във всичко. Това им е работата.
Но разказите за Дългата нощ не може да са измислица.
Има твърде много сходства от различни източници.
Източници от забранената зона? - Точно така.
Най-простото обяснение за тази мания по бродниците,
е, че казваш истината и си видял това, което описваш.
Значи ми вярвате. - Да.
Ще претеглиш ли сърцето?
Само вие на юг от Близнаците ми вярвате.
Ние не сме като хората на юг от Близнаците.
Не сме и като тези на север от Близнаците.
В Цитаделата животът е различен по много причини.
Ние сме паметта на този свят, Самуел Тарли.
Ако не бяхме ние, хората щяха да са като псетата.
Щяха да помнят само последната гозба и да не виждат по-далеч от носа си.
Щом затвориш вратата, щяха да вият, сякаш си отиваш завинаги.
Когато се развихри бунтът на Робърт, всички вярваха, че краят е близо.
Краят на династията Таргариен. Как ще оцелеем?
Когато Егон Таргариен обърнал поглед на запад
и повел драконите към Черна вода, пак се вайкали, че краят е близо.
Преди хиляди години, по време на Дългата нощ,
хората оправдано вярвали, че е настъпил краят, но сгрешили.
Краят не настъпил дори тогава. И Валът е оцелял през всичко това.
Зимата винаги свършва.
Бъди добро момче и почисти.
Не.
Имаш късмет.
Чух, че сразила Хрътката в двубой.
Тя е възхитителна жена. - Какво искате, лорд Белиш?
Искам да бъдеш щастлива. Искам да бъдеш в безопасност.
В безопасност съм. У дома съм, заобиколена от приятели.
Бриен ме закриля от всеки, който би ми навредил.
А щастието? Защо не си щастлива?
Какво не ти достига?
В момента само тишина и спокойствие.
Не е нужно последната дума все да е ваша, лорд Белиш.
Знам, че щяхте да кажете нещо остроумно.
Милейди. Милейди.
Защо е още тук? - Нуждаем се от хората му.
Без Долината, Рамзи Болтън още щеше да държи замъка.
Кутрето ни спаси.
Той иска нещо.
Отлично знам какво иска.
Той препусна по градските пътища,
преброди всеки хълм и долина.
Спираха го ветрове и свлачища,
но се върна при любимата жена.
Тя беше неговата фея. Бе позор и майчина милувка.
Веригите и цитаделите бледнеят пред женската целувка.
Златните ръце са винаги студени, а женските са топли като пух.
Златните ръце са винаги студени, а женските са...
Прекрасна песен. Не съм я чувала. - Нова е.
Гладна ли си? Имаме заешко. - Не искам да крада храната ви.
Не е кражба. Каним те. Хайде. Нощта ще бъде студена.
На юг ли отиваш? - Към Кралски чертог.
Горкото момиче.
Там не е толкова лошо, нали? - Въпрос на вкус.
Ако обичаш улици, покрити с нечистотии и кръв, ще се влюбиш.
Цял живот исках да видя Червената цитадела, Септата на Белор...
Но когато стигнах там, не ме допуснаха до Червената цитадела.
Септата на Белор е изпепелена, а Драконовата яма е развалина.
Хората там ще те одерат жив, ако ще спечелят два медника от кожата ти.
Няма по-прокълнато място.
Какво правите в Речните земи?
Фрей са били застигнати от зла участ в Близнаците.
Пратиха ни да пазим мира.
Заповядай. Първо гостите. - Не бих могла. Не е достатъчно.
Майка ми казваше, че ако сме любезни с непознатите,
и те ще бъдат любезни с нас.
Изминали сте дълъг път. Сигурно сте преживели приключения.
Безброй приключения. След хиляда години ще пеят песни за нас.
Истината е, че когато заминахме, нямахме търпение да се махнем.
Сега нямаме търпение да се върнем у дома.
Все си мисля за татко. Сигурно е съвсем сам с лодката.
Трябваше да съм до него.
Жена ми е родила първата ни рожба. - Момче ли е?
Кой знае? Да не мислиш, че на войниците изпращат гарвани?
Надявам се да е момиче. - Защо?
Момичетата се грижат за бащите си, когато остареят.
А момчетата заминават да водят чужди войни.
Достатъчно голяма ли си, за да пиеш?
Вино от къпини. Сам го направих.
Бива си го.
Защо едно мило момиче отива само в Кралски чертог?
Ще убия кралицата.
Не бива да стоим на открито тази нощ.
Сигурно си използвал магия, за да стигнеш до това прозрение.
Господарят на светлината ли шепне в ухото ти?
"Вали сняг, Торос. Ветровито е. Ще бъде тежка нощ."
Ти си сприхава стара мечка, Клегейн.
Искаш ли ром? - Мразя тази помия. Сладка е.
Защо си все навъсен? - Защото имам опит.
Може да нощуваме на това място.
Не сме добре дошли. - Според мен къщата е изоставена.
Няма добитък. От комина не се носи дим.
Не ми харесва. - Лесно се плашиш за здравеняк.
Ще ти кажа какво не ме плаши. Плешиви мъжеложци като теб.
Да не мислиш, че заблуждаваш някого? Плешив си.
Хайде. Може пък да са скътали малко медовина.
Не са.
Виж дали има зимник. Винаги пропускат нещо.
Как ли е завършило всичко? - Със смърт.
Момичето е умряло в прегръдките на баща си.
И двамата са оплискани с кръв, а в краката им има нож.
Мисля, че са гладували.
И за да не страда детето му, той е сложил край.
Вече няма значение. - Не. Няма значение.
Отдавна се знаем, Дондарион.
Да. За първи път се срещнахме на онзи турнир.
Винаги съм те смятал за скучен безделник.
Не си лош. Не те мразя. Не те и харесвам, но не си лош.
Благодаря, Клегейн. Стопли сърцето ми.
У теб няма нищо специално. - Прав си.
Тогава защо Господарят на светлината те връща сред живите?
Познавам по-добри хора от теб. Виждал съм ги обесени и обезглавени.
Някои се трепаха по нивите до смъртта си.
Никой от тях не се върна. Защо ти?
Да не мислиш, че не се питам всеки ден и час?
Защо съм тук? Какво трябва да сторя? Какво вижда Господарят у мен?
И?
Не знам. Не разбирам нашия бог.
Твоят бог.
Не знам какво иска от мен. Знам само, че държи да съм жив.
Щом е толкова могъщ, защо просто не ти каже какво иска?
Клегейн. Ела тук.
Не се тревожи. Огънят не хапе. Искам да ти покажа нещо.
С моя късмет се озовах сред шайка поклонници на огъня.
Да. Прилича на възмездие свише.
Няма божия справедливост, глупако.
Иначе щеше да си мъртъв, а момичето щеше да е живо.
Какво искаш? - Погледни в пламъците.
Не ща да гледам в проклетите пламъци.
Видя как го върнах от оня свят, след като го посече.
Не искаш ли да знаеш кой ми даде тази власт?
Питах, но никой не ми казва.
Ние не можем да ги кажем. Само пламъците могат.
Какво виждаш? - Горящи дърва.
Продължавай да гледаш.
Какво виждаш?
Лед. Стена от лед.
Валът.
Какво друго? - Валът докосва морето.
Там има замък.
Виждам планина. Прилича на върха на стрела.
Мъртвите минават през нея.
Хиляди са.
Сега вярваш ли ми, Клегейн?
Вярваш ли, че не сме тук напразно?
Какво правиш, Клегейн?
Погребвам мъртвите.
Познавал си ги. - Не съвсем.
Молим Бащата да съди милостиво.
Молим Майката да...
Проклятие. Не помня останалото.
Съжалявам, че сте мъртви. Не го заслужавахте. И двамата.
Трябва да поспиш, Сам. - Мъртвите не спят.
"Легенди за Дългата нощ".
Таргариените украсявали оръжията си с драконово стъкло,
без да знаят за какво са го използвали Първите.
Какво има? - Карта на Драконов камък.
Таргариените построили първата си крепост тук,
когато нахлули във Вестерос.
Това е драконово стъкло. - Цяла планина под земята.
Станис ми каза, но не вярвах... Това е важно. Джон трябва да знае.
Тя дойде ли? - Коя?
Драконовата кралица. Денерис Родената в буря.
Нищо не съм чул.
Ще започваме ли?
Превод АНТОНИЯ ХАЛАЧЕВА
Епизодът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО